Китайська народна республіка вважає Тайвань провінцією, що відкололася, яка рано чи пізно повинна повернутися до складу Китаю.
Візит спікера Палати представників США Ненсі Пелосі на Тайвань сколихнув увесь світ через погрози Китаю. Відносини Китаю і Тайваню є постійно тліючим конфліктом, який почався він понад 70 років тому.
Китайська народна республіка вважає Тайвань провінцією, що відкололася, яка рано чи пізно повинна повернутися до складу Китаю.
Наслідки Другої світової
У 1895 році, після першої китайсько-японської війни, уряду Цин довелося поступитися Тайвань Японії. За підсумками Другої світової війни Японія відмовилася від контролю над територією, відібраною у Китаю. Китайська Республіка – одна з переможниць у війні – почала правити Тайванем за згодою своїх союзників, США та Великобританії.
Але потім у Китаї спалахнула громадянська війна між національним урядом партії Гоміньдан, яку очолює Чан Кайші, і військами Комуністичної партії Китаю під керівництвом Мао Цзедуна. Гоміньдан зазнав поразки.
У 1949 році Чан Кайші зі своїми прихильниками – всього їх було близько півтора мільйона чоловік – утік на Тайвань. Він заснував там уряд у вигнанні, назвав підвладну йому територію Китайською республікою та правив їй наступні 25 років.
Материкові китайці, які бігли разом із Чан Кайші, багато років домінували в політиці Тайваню, хоча й становили лише 14% населення.
Після Чана до влади на Тайвані прийшов його син Цзян Цзінго, також відомий під назвою Микола Володимирович Єлізаров. В юності його відправили вчитися до Москви, він жив у сестри Леніна, брав участь у колективізації і навіть деякий час працював у механічному цеху на заводі Уралмаш, а 1937 року був заарештований.
У тому ж 1937 Цзян Цзінго повернувся на батьківщину з радянською дружиною (на Тайвані вона отримала ім’я Цзян Фанлян).
Цзян Цзінго відрізнявся відкритістю та демократичною поведінкою. Будучи міністром внутрішніх справ в уряді свого батька на Тайвані, він придушив кілька спроб комуністичних заколотів.
Після смерті батька він спочатку очолив Гоміньдан, а потім у 1978 році став президентом Тайваню і обирався на два терміни поспіль аж до своєї смерті у 1988 році. За нього на Тайвані пройшли демократичні реформи, хоча уряд залишався загалом авторитарним.
Наступником Цзян Цзінго став його колишній віце-президент Лі Денхуей. Його називають “батьком тайванської демократії”. Він провів конституційну реформу, і в 2000 році в країні вперше було обрано президента, який не був членом партії Гоміньдан – Чень Шуйбянь.
Хто за Тайвань?
Тайвань має власну конституцію, демократично обрані лідери та армію чисельністю близько 300 000 осіб.
Чан Кайші, який колись створив там уряд у вигнанні, стверджував, що він представляє весь Китай, і збирався завоювати країну назад. Тайвань навіть займав місце Китаю в Раді безпеки ООН, оскільки багато країн Заходу вважали саме його справжнім китайським урядом.
Однак у 70-х роках минулого століття деякі члени Ради безпеки почали говорити про те, що Тайвань більше не може представляти сотні мільйонів людей, які живуть у материковому Китаї.
1971 року ООН повернув місце Пекіну, а Тайвань виключили. 1978 року Китай почав відкривати свою економіку. США, усвідомивши можливості для торгівлі та необхідність розвитку відносин, у 1979 році офіційно встановили з Пекіном дипломатичні відносини.
З того часу кількість країн, які офіційно визнають Тайвань, різко скоротилася – зараз їх близько 15.
Тепер, незважаючи на наявність усіх характеристик незалежної держави та відмінної від Китаю політичної системи, правовий статус Тайваню залишається незрозумілим.
Одна країна, дві системи
1980 року відносини між Китаєм і Тайванем почали налагоджуватися: Тайвань спочатку пом’якшив правила відвідування та інвестицій у Китай, а 1991 року оголосив, що війну з Китайською Народною Республікою закінчено.
Китай запропонував так званий варіант “одна країна, дві системи”, в якій, як запевняв Пекін, Тайвань збереже автономію, якщо погодиться на возз’єднання. Під такі ж обіцянки Пекін 1997 року повернув собі Гонконг – і донедавна дотримувався слова, але потім силою нав’язав демократичному Гонконгу свої порядки. Тайвань відхилив пропозицію.
Президент Тайваню Чень Шуйбян, який прийшов до влади у 2000 році, став головним болем для Китаю, оскільки він та його Демократична прогресивна партія відкрито виступили за проголошення окремої держави.
У 2004 році Ченя обрали на другий термін, і через рік Китай ухвалив так званий закон проти відділення, що дозволяє Китаю використовувати “немирні кошти” проти Тайваню, якщо він спробує відокремитися. Якщо в принциповому політичному питанні Пекін і Тайбей домовитися не можуть, то в економіці їхні стосунки останні десятиліття ширилися і зміцнювалися. Згідно з офіційними даними Тайваню, з 1991 року до кінця травня 2021 року тайванські інвестиції в Китай становили 193,5 млрд доларів.
Деяких мешканців Тайваню турбує, що їхня економіка тепер залежить від Китаю. Інші вважають, що тісніші економічні зв’язки зменшують ймовірність нападу КНР. У травні цього року президента Байдена запитали, чи готові США захищати Тайвань, і він відповів ствердно. Білий дім після цього терміново роз’яснив, що позиція США щодо Тайваню не змінилася, і підтвердив свою прихильність до політики “одного Китаю”. Приблизно те саме було і з попередніми заявами Байдена про військову підтримку Тайваню. Пекін засуджує будь-яку ймовірну підтримку Тайбея з боку Вашингтона і у відповідь на заяви Байдена активізував вторгнення військових літаків у зону протиповітряної оборони Тайваню.
Источник: newsyou.info